Historien om fullständighetens ÄNGEL
Vill du veta vad jag verkligen anser?
Varje gång man målar en tavla eller nåt...
...så följer man en tanke.
Ibland möter det förflutna dessa tankar.
Även om tanken är ny, färgas den av det förflutna.
Jag föddes i Missoula, Montana.
Sedan flyttade vi till Sandpoint, Idaho.
Där bodde jag i två år.
Jag minns ifrån Sandpoint att Little Dicky Smith, min vän-
-och jag satt i en lerpöl under ett träd.
Mamma eller pappa grävde en grop-
-som vi kunde sitta i, i värmen.
De fyllde den med vatten från slangen.
Och vi satt där. Det var så fint.
Man fick leka med leran tillsammans med sin kompis, i skuggan.
Fantastiskt!
Sedan flyttade vi till Spokane, Washington.
På den tiden var min värld väldigt liten.
Den sträckte sig från en mataffär-
-via en väns hus, som låg nära mitt hus-
-och bort till min vän Bobbys hus.
Vi lekte för det mesta utomhus. Vi gjorde egna vapen och lekte krig.
Jag ritade gevär, plan, pistoler och knivar.
För kriget hade ganska nyss tagit slut, och vi tänkte mycket på det.
David och hans dotter Lula
Jag ritade hela tiden, så min mamma gjorde en fantastisk sak.
Hon vägrade låta mig använda målarböcker.
Hon gjorde inte så mot min bror eller syster.
På något vis fick hon den fina insikten att sådana skulle begränsa mig.
De skulle döda kreativiteten.
Hon drog aldrig några vulgära skämt.
Hon var helt emot rasism. Hon var religiös, men inte påstridig.
Hon var en mycket varm och bra person.
Men hon var inte demonstrativ. Hon skulle aldrig ha pussat mig öppet.
Inte en chans. Men jag visste att hon-
-älskade mig och ville mitt bästa.
Hon förväntade sig att jag skulle leva ett anständigt liv.
Jag hörde aldrig mina föräldrar bråka om någonting.
De kom alltid överens.
Det var ett jättelyckligt hem.
Jag tänkte inte på det då, men jag hade en stor frihet.
Ingen var dominerande.
Det var en kärleksfull barndom, och vi gick åt varsitt håll.
En kväll... fick jag en känsla.
Det var på hösten, och ganska sent.
Vanligtvis brukade pappa gå ut och ropa:
"John! David!"
Då kom vi hem.
Den här kvällen... Det måste ha varit omkring den tiden. Det var rätt sent.
Jag vet inte vad vi gjorde, men tvärsöver Shoshone Avenue...
...ut ur mörkret kom en...
Det var som en märklig dröm...
...för jag hade aldrig förr sett en naken kvinna.
Hon hade vacker, vit hy.
Och hon var helt naken.
Jag tror att hon var blodig om munnen.
Hon gick på ett märkligt vis över...
...Shoshone och in på Park Circle Drive.
Och... hon var nästan som en jätte.
Hon kom närmare och närmare, och min bror började gråta.
Det var något som var fel med henne.
Jag vet inte vad som hände sen, men jag tror att hon satte sig och grät.
Det var mystiskt, som om vi såg något som inte var av denna värld.
Jag ville hjälpa henne, men jag var liten och visste inte vad jag skulle göra.
Och sen minns jag inte mer.
Som jag sa, så var min värld inte större än ett par kvarter.
Tills jag började gymnasiet var den inte större än ett par kvarter.
Stora världar rymdes inom dessa kvarter.
Allt fanns där. Allt.
Man kan bo på ett ställe och ha allt.
Kvällen innan vi flyttade från Boise...
Det var en sommarkväll.
Men det var ingen glad sommarkväll.
Det var en triangelformad gräsplätt mellan vårt hus och Smiths hus.
På gräsplätten stod ett träd.
Jag tog farväl av alla.
Hela familjen var där; min pappa, bror och syster.
Jag vet inte om mamma var där, hon kan ha varit inomhus.
Familjen Smith var där med oss.
Mr Smith kom ut. Och...
Jag kan inte fortsätta.
Jag hade nästan aldrig pratat med mr Smith.
Men...
Sedan flyttade vi till Virginia, och dagen när jag började skolan-
-kom en gigantisk orkan.
Regnet öste ner så att man knappt såg skolan.
Det blev nästan mörkt ute av stormen.
Det var två andra grabbar som började skolan.
De två blev mina kompisar med, men...
...de var inga bra kompisar.
Boise, Idaho...
...framstod som solsken...
...grönt gräs och trimmade gräsmattor...
...en trevlig plats. En jättebra plats.
I Virginia verkade det alltid vara kväll.
Och...
...jag fick spasmer i tarmarna.
Det blev fullständig kaos.
Jag började röka cigaretter.
Jag åkte in till Washington D.C. och drack.
Jag smög mig ut om kvällarna.
Det var...
Det var som att jag inte kunde...
...hejda mig själv.
Det var det som hände.
Mamma...
...brukade säga till mig:
"Jag är så besviken på dig."
Jag var upptagen med...
...att inte göra som hon ville. Speciellt i nian.
Jag träffade fel sorts människor och fick problem. Men jag hade ett helvete.
Jag levde två olika liv. Jag kände hela tiden...
...att hon ansåg...
Jag vet inte varför jag trodde detta, eller hur det började.
Men jag kände att hon ansåg...
...att jag hade något stort inom mig. Hög potential.
Hon blev besviken på mig när hon inte såg detta.
Hon såg inte en konstnär i mig, men något annat.
Jag vet inte när det började, men jag gjorde henne ständigt besviken.
Jag pluggade aldrig. Jag gjorde ingenting sådant.
Jag hatade det så mycket. Jag hatade det av hela mitt hjärta.
Det enda viktiga var det som hände utanför skolan.
Det påverkade mig enormt. Människor och förhållanden-
- fester där man dansade, stor kärlek och drömmar.
Mörka, fantastiska drömmar.
En otrolig tid.
Jag hade en flickvän som hette Linda Styles.
En kväll, mellan halv tio och tio-
- befann jag mig i Linda Styles trädgård och skulle träffa-
- en grabb som hette Toby Keeler och som gick i privatskola.
Toby berättade att hans pappa var konstnär.
Och insikten om att man kunde bli konstnär...
...slog ner som en blixt i mig. Det var det enda jag ville från den stunden.
Jag bad om att få följa med till hans pappas ateljé.
Bushnell Keeler hade sin ateljé i Georgetown.
Jag vara bara där en gång.
Toby tog mig dit och lät mig träffa hans pappa.
Den var klassisk och så vacker. Bushnell kunde verkligen inreda en ateljé.
Det fanns många hörnor där man kunde rita, måla och experimentera.
Det var livet som konstnär, precis framför ögonen på mig.
Jag vet inte när jag började säga "livet som konstnär"-
-men en sak som Bushnell gjorde-
-förutom att leva som en konstnär-
- var att ge mig Robert Henris bok "The Art Spirit".
Jag älskade den boken. Jag minns inte så mycket nu-
- men jag hade den ofta med mig och tänkte mig livet som konstnär.
Jag fick visionen om att jag skulle dricka kaffe, röka och måla.
Det var allt. Kanske skulle jag också träffa tjejer ibland.
Men främst ville jag leva det lyckliga livet som arbetande konstnär.
Skälet till att vi flyttade till Virginia var att pappa blev befordrad.
Han fick ett jobb på kontor i Washington D.C.
Vi bodde i Alexandria, Virginia, och min pappa...
...brukade, istället för att ta bussen eller bilen till jobbet...
...ta på sig sin Forest Service-uniform och sin cowboyhatt...
...och gå hela vägen till Washington D.C.
Jag tyckte att det såg så löjligt ut...
...när han gick iväg klädd i cowboyhatt och uniform.
Men senare, vilket alltid händer med barn-
- ändrade jag mig, och nu tycker jag att det var häftigt.
Han var den han var. Han sket i vad folk ansåg!
Han var sig själv.
Min pappa växte upp på en ranch.
Om något gick sönder, var man tvungen att laga det.
Vi byggde alltid saker. Vi hade alltid ett projekt.
Vi jobbade alltid med något på helgerna.
Så vi lärde oss detta.
Man kan bygga saker, och det är kul. Det gjorde jobbet roligt.
Han jobbade ju som forskare.
Så han fick inblick i saker och ting.
När man sticker en nål i en insekt, så hittar man en otrolig struktur.
I ett så litet djur.
Insekter har otroliga ben och vingar.
Och inälvor. Det är otroligt.
Jag ville hyra ett rum i Bushnells ateljé. Det kostade nog 40 dollar i månaden..
Och pappa var snäll nog att betala halva kostnaden.
Så jag skaffade ett jobb på Hurshs apotek.
Jag körde ut medicin på kvällarna.
En gång kom jag på dagen.
Jag gick till läskmaskinen för att köpa en cola.
Jack Fisk skötte läskmaskinen.
Han sa att han hade hört att jag hyrde en ateljé.
Jag sa "ja", och han frågade om jag ville dela på hyran med någon.
Snart målade Jack där hela tiden, och det blev för trångt.
Så vi hyrde tre ateljéer till.
Jag visste att mina tavlor sög.
Men jag var tvungen att kämpa på, och hitta mitt uttryck.
Det enda sättet att hitta det är att fortsätta måla-
-och se om man kan fånga något.
Pappa ville att jag kom hem klockan elva på kvällarna.
Men jag ville inte det. Jag ville bara måla.
Så vi bråkade, vilket vi nästan aldrig gjorde.
Men den här gången var det på allvar. Jag minns att det var förfärligt.
Jag sa att jag ville vara ute längre. Jag kanske sa att jag skulle göra detta.
Då sa pappa: "Okej. Då tillhör du inte längre familjen."
Sen gick han ut.
Det här slog mig som en käftsmäll.
Verkligen hårt. Jag gick upp till mitt rum, och jag var helt förstörd.
Men senare ringde Bushnell till pappa.
Jag hade pratat med honom om det. Och han sa till pappa:
"Jag vill inte lägga mig i, men jag vill bara berätta-
- att David kommer hit och målar varje dag. Han menar allvar.
Jag önskar att min son hade något som han kände så mycket för.
Det är viktigt att du vet att han menar allvar. Han anstränger sig."
Och pappa tog detta på stort allvar.
Efter det fick jag komma hem när jag ville. Det var helt lugnt.
Man kan inte ha en bättre pappa.
Han var inte på något sätt falsk. Han var helt ärlig.
Han var mycket rättvis. Avslappnad och rättvis.
När jag ville ha något, sa han: "Möt mig halvvägs."
Jag fick göra något i utbyte.
Och det tyckte jag var en jättebra grej.
Jag fick det jag ville ha, men jag var tvungen att göra något för det.
Är du beredd?
Fan också!
Helvete!
Din jävel!
I gymnasiet blev det ljusare tider.
Då fick jag nya vänner och mådde bättre.
Vi åkte in till Washington D.C. hela tiden.
Men det var inte samma skumma känsla. Så nu levde jag nästan tre olika liv.
Jag gjorde saker med mina nya vänner.
Jag hade mitt också mitt hem, och så hade jag ateljén.
Man agerar, pratar och tänker på ett visst sätt i en miljö-
- och agerar, pratar och tänker helt annorlunda i en annan miljö.
Och så gör man på ytterligare ett sätt i den tredje miljön.
Min flickvän till exempel, som var vacker och underbar-
-tog jag aldrig hem.
Jag tog aldrig hem mina vänner.
Jag höll allting åtskilt.
Jag vill inte att mina föräldrar skulle komma när jag tog studenten. Men de kom.
Jag var rädd för vad som skulle hända om alla träffades.
Av någon anledning ville jag länge flytta till Boston.
Det verkade vara...
...en bra plats.
Pappa hjälpte mig att flytta mina saker.
Sedan åkte vi till affären och handlade en massa varor...
...som vi tog till lägenheten.
Sedan gick vi ut och sa hej då, och jag såg när pappa körde iväg.
Efter det gick jag in i lägenheten...
...och gick inte ut igen. Det var två veckor innan skolstarten.
Jag hade en transistorradio, och jag lyssnade ibland på musik.
Jag satt i en stol.
Den enda gången jag reste mig, var för att kissa eller äta.
När batterierna höll på att ta slut, höll jag den närmare örat.
Sedan dog den.
Så jag kunde inte göra någonting, och definitivt inte lämna lägenheten.
Det krävdes all min styrka att gå till skolan första dagen.
Det var något jag behövde gå igenom.
Men jag hade mycket hellre varit hemma.
Jag är fortfarande nervös...
...när jag måste gå ut.
Jag har en radio
Vi ses, Mary!
Jag går inte ofta ut.
Kör!
Pappa sa att jag kunde skaffa en ateljé, men jag måste ha en rumskamrat.
Min rumskamrat blev senare Peter Wolf från The J. Geils Band.
Han är en jätteduktig musiker, och han kan blues.
Men han lyfte aldrig en pensel. Den första kvällen kom...
...en annan Peter, som hade en pickup truck.
Vi tre satte oss i bilen...
...och körde till New York, till Brooklyn.
På den resan rökte jag marijuana för första gången.
Sedan blev det min tur att köra. Jag körde på motorvägen.
Ganska snart hörde jag: "David..."
Jag sa: "Va?" Och rösten sa: "David..."
Och jag sa: "Va?"
"David!" "Va?!"
"Du har stannat på motorvägen!"
Jag hade stannat, inte i höger fil utan i mitten.
Jag hade stirrat på de vita linjerna, och de gick långsammare som i en dröm.
Nästa gång jag rökte på...
...spelade Bob Dylan på ett stort ställe i närheten.
Och hör och häpna, bland tusentals människor-
- i en stor konsertlokal där jag satt längst bak-
- så hamnade jag bredvid en tjej som jag precis hade gjort slut med.
Sen gick Bob Dylan upp på scenen, och jag tyckte att han såg så liten ut!
Jag mätte honom med fingrarna, och sa till henne:
"Hans jeans är så här små!"
Sedan mätte jag gitarren: "Hans gitarr är så här liten!"
Jag kunde inte uppskatta musiken så långt ifrån, så jag ville gå därifrån.
När konserten var över kom Peter och hans vänner bort till mig och sa:
"Ingen går ut när Dylan spelar!"
Och jag sa: "Jag går ut när han spelar! Dra åt helvete!"
Det var slutet på vår vänskap.
Jag vill inte vara i den här världen, som nu var min värld.
Jag hatade Boston. Boston Museum School var för mig...
...som att gå i gymnasiet igen.
Jag gillade ingenting där förutom skulpturerna.
Man får bara göra en massa övningar där.
Det är rent slavgöra.
De vill göra övningarna på ett visst sätt.
Och om det inte passar en, så blir man underkänd.
Det är ett skämt! Och inga av eleverna var seriösa.
Det var slöseri med tid och jag slutade.
Och Jack var trött på att gå på Cooper Union.
Jag var mer än trött på Boston Museum School. Så vi ville resa till Europa.
Vi började planera.
Vi hörde talas om Oskar Kokoschka som undervisade i Salzburg, i Österrike.
Så vi beslutade oss för att åka dit. Men våra idéer var bara halvhjärtade.
Vi skulle vara där i tre år-
-men vi kom tillbaka efter femton dagar.
Jack var min bästa vän, men när vi kom tillbaka från Europa-
-gled vi isär.
Senare hörde jag att han gick på Pennsylvania Academy of the Fine Arts.
Jag blev glad för hans skull-
- men Bushnell och andra konstnärer i området...
Jag gick till Bushnells ateljé och fikade varje dag.
Men han fick idén att alla skulle nonchalera mig.
"Vi gör David olycklig, så att han vill börja plugga igen."
Så de gjorde det. De pratade knappt med mig.
Jag fick en konstig känsla i kroppen.
Och Jack sa att han trivdes i skolan. Så jag sa:
"Bushnell, jag vill börja plugga igen." Och han svarade: "Grattis!"
Han skrev ett hemligt brev till skolan.
Ett jättestarkt brev. Jag visste inte om det förrän långt senare.
När jag kom till skolan, blev jag inte bara antagen-
-utan jag hamnade i avancerade grupper.
Det var inte tack vare mig, utan Bushnell. Det var fantastiskt.
Jag ville åka dit, för Jack sa att det var bra.
Men Philadelphia var absolut inte en plats som jag ville åka till.
Det var något med staden som jag inte gillade.
Jag har glömt hur bussen går, men man åker över en bro.
Bron går in till stan.
När jag åkte på bron, upprepade jag: "Jag är inte i Philadelphia."
Men halvvägs över bron, sa jag: "Jag är i Philadelphia."
Och jag kunde inte tro det.
Fotografier av eleven Will Brown
Philadelphia...
...var som en fattigmansversion av New York.
Det var en märklig stad, en ganska elak stad.
En kvinna som var granne till mig stank av urin!
Hon var helt igenom rasist.
Det fanns en annan kvinna som var helt galen.
Hon var också min granne. Hon bodde hos sina föräldrar.
Hon brukade gå omkring på alla fyra och kackla som en höna.
Hon skrek: "Jag är en höna!"
Och så kacklade hon och gick omkring i gräset på bakgården.
Hon kom fram till mig en dag på gatan.
Hon skrek: "Mina bröstvårtor gör ont!"
Hon kramade om sina bröst och stod framför mig och skakade.
"Mina bröstvårtor gör ont!"
Det fanns också en kvinna som jag gick förbi när jag skulle handla.
Jag gick på gatan och en trevlig dam med sin lilla-
-pojke i knät står där.
Jag gick förbi och sa: "Hur står det till?"
"Hur står det till?" härmade hon-
- och vände sig till pojken: "Blir du som honom så dödar jag dig!
Det låg en tjock, tjock rädsla-
-i luften.
Det fanns en känsla av sjukdom, korruption-
-och rashat.
Men Philadelphia blev en perfekt katalysator.
Och eleverna var jättebra. De var arbetare.
Och vi hade bra sammanhållning.
Det kändes som om konstens ande var levande.
Det var Philadelphia som satte igång...
Det var en bra tid för mig.
Verkligen en bra tid.
Trots att jag levde i skräck...
...så var det spännande...
...att leva som en konstnär i Philadelphia då.
Jag...
...hade något slags kubisk anordning i ateljén på skolan.
När jag gick in i kuben så fick jag vara ifred..
Det fanns flera sådana kuber som folk kunde använda.
Jag höll på med en målning som var ungefär 0,4 m².
Den var mestadels svart, men hade några gröna...
...löv som stack ut från det svarta.
Jag satt och rökte och tittade på den.
Och från tavlan hörde jag en vind-
-och det gröna började röra sig.
Jag tänkte: "En rörlig tavla med ljud!"
Den idén bet sig fast hos mig.
En rörlig tavla.
En kväll...
...träffade jag han som var nattvakt på bårhuset vid Pop's Diner.
Jag sa att jag gärna skulle vilja komma dit och titta.
Han sa: "Säg till när du kommer."
Så jag gick dit vid midnatt och ringde på.
Den här killen släppte in mig. Runt ingången var det grönt kakelgolv-
-med lite vitt i.
Det fanns också cigarettautomat, läskautomat, soffor och ett bord.
Det var som en mottagning vid ingången.
Sedan kom man till en stor dörr med splitterfritt glas-
-och ett dörrhandtag i mässing.
Efter en korridor kom man till det bakre rummet där allt gjordes.
Men ingen jobbade för det var sent.
Jag gick in i kylrummet och han stängde dörren efter mig.
Så jag satte mig på golvet och det var våningssängar-
- med en massa döda människors kroppar runtom mig.
Jag bara satt där och kände det. Det var... underligt.
Och sedan gick jag hem.
Det man funderar på är alla människors livsberättelser.
Vilka de var, vad de gjorde och hur de hamnade där. Det får en att tänka.
Det får en att tänka på deras berättelser.
Byt kanal för helvete, jävla kukhuvud
Det var år 1967.
Jag bodde på 2429, Aspen Street.
Peggy hade runt den tiden börjat flytta in hos mig.
Min pappa ringde och sa att han skulle resa från Kalifornien till D.C.
Han ville gärna komma och hälsa på i Philadelphia.
Jag tänkte: "Herregud!"
Så Peggy var tvungen att flytta ut.
Inte flytta ut, men hon fick inte vara där.
Jag körde pappa till 2429 Aspen Street.
Vid slutet av besöket sa jag: "Jag måste visa dig något."
Jag visade honom ner i källaren.
Det var stampat jordgolv-
- och jättegammalt, med spindelväv som täckte taket-
-och smutsiga källarfönster.
Men jag hade gjort bord av trä och annat.
Och där experimenterade jag.
Till exempel ville jag se vad som hände med frukt efter en lång tid.
Och så hade jag några döda fåglar, en mus av plast och mycket annat.
Jag ville visa detta för honom, men det var ganska mörkt därnere.
Och så tittade vi på sakerna ihop.
Han tittade på dem, och sedan gick vi uppför trappan igen.
Jag gick före honom.
Jag log för mig själv, för jag var glad över att han fick se detta.
Och jag vände mig om och log, medan vi gick uppför trappan.
Då såg jag hans plågade min.
Han ville inte att jag skulle se den.
Sedan satte vi oss och körde mot tågstationen.
I bilen på väg mot tågstationen sa han till mig: "Dave..."
"Ja?" sa jag.
"Du borde inte skaffa barn."
Han var orolig för mig.
Jag kände att jag inte behövde oroa mig. Men jag förstod honom.
Han missförstod mina experiment och trodde att...
...de hade något med djävulen att göra.
Att jag behövde akut mentalvård, och förmodligen terapi.
Det ironiska med det hela är-
-att både jag och pappa-
- var ovetande om att Peggy var gravid.
Så det är...
...intressant.
Jag började göra en film i split screen.
Det var tänkt att Mary Fisk skulle dansa på en tredjedel av skärmen...
...och...
...på resterande två tredjedelar en animation.
Jag jobbade med animationen i två månader.
Jag hade 30 meter film i kameran.
Jag visste inte rent tekniskt vad jag gjorde, men jag tog ut filmrullen.
Jag tog den till labbet och fick tillbaka den ett par dagar senare.
Jag stod i dörren för att få in lite solljus.
Jag ville bara kolla första delen, så att det såg bra ut.
Så jag spolade fram, och spolade lite till men såg inget.
Jag insåg snart att hela filmens negativ var i oskärpa.
Peggy tyckte sig minnas att jag var jätteupprörd.
Men på något underligt vis...
...var jag inte så upprörd.
För jag måste ha fått idén att göra något mer.
Jag ville göra spelfilm blandat med animation. Då gjorde jag "The Alphabet".
Olyckor, eller att något går sönder, kan leda till något bra.
Det kan bli något bra.
Att ha kontroll och inte vara mottaglig för...
Den här typen av gränser förstör för en.
Ibland måste man göra fel, och begå stora misstag-
-för att hitta det som man letar efter.
Efter att "The Alphabet" var klar, alltså precis efteråt-
-flyttade vi till 2416 Poplar Street.
Det måste ha varit då...
...som vi behövde pengar, och...
...jag sågade trä i matsalen.
Det var som att...
...frihetens sötma var på väg att försvinna.
Jag älskade att såga träet. Det var min sista kväll i frihet.
Sedan började jag att jobba, och jag jobbade fem dagar i veckan.
När jag började som tryckare hos Rodger LaPelle-
-var Jennifer ungefär tre månader gammal.
Jag hade ansökt om ett bidrag från American Film Institute.
Vinnarna från den första gruppen tillkännagavs-
-och när jag läste deras namn-
- så visste jag att jag inte skulle vinna, för de var allihop väletablerade.
Och det stod om deras erfarenhet där, så jag gav upp.
Eller snarare så tänkte jag att det var kört.
Så jag fortsatte att jobba som tryckare. Och Philadelphia kan verkligen...
...suga all glädje ur en, och fylla en med sorg och rädsla.
Så jag hade ingen tid över att måla.
Men Rodger betalade mig 25 dollar för att måla på lördagar.
Och så fick jag betalt som tryckare. Och så klarade vi oss.
En dag några månader senare-
- sa jag till Peggy att hon skulle ringa om något spännande hände.
Och så gick jag till jobbet.
Samma dag...
...tror jag att Peggy fick ett samtal först.
Telefonen ringde och Rodger kom ner till mig.
Han log och sa: "Det är till dig."
Det var George Stevens Jr. och Tony Volante.
De sa: "David, vi är väldigt glada att kunna meddela-
- att du har fått bidrag från American Film Institute."
Och det var som att...
...hela mitt liv förändrades.
Hemma hade jag nu lite utrustning.
Så när jag gjorde filmen hade jag en massa rum att filma i.
Det bara några få utomhusscener. Det var perfekt.
Tony Volante kom till Philadelphia med tåg-
- och vi visade "The Grandmother" för honom.
Tony flippade ur.
Jag körde honom till tågstationen...
...och han sa:
David, du borde resa till Center for Advanced Film Studies i Los Angeles.
Jag dog nästan när han sa så.
Jag hade sett katalogen för skolans byggnad, och allt som skedde där.
Jag kunde sitta och läsa den och drömma mig dit.
Och så kommer någon och säger att han ska hjälpa mig dit.
Vill du ha en rund tårta?
En tårta med ljus.
En varmkorv?
Där är bebisarna, och där är deras kakor.
Jag tänkte när jag gifte mig:
"Så var det med det."
På något vis tar livet slut där.
Men det var det bästa som kunde hända.
För ibland händer det saker...
...som får en att börja agera.
Att flytta från Philly slog mig aldrig. Jag trodde att jag skulle bli kvar.
Att flytta från det där stora huset med alla saker...
Det var inte så att jag var olycklig.
Men det verkade som om...
Jag var inte olycklig, men...
Jag vet inte vad jag skulle ha gjort utan det där bidraget.
Så vi körde längs Sunset-
- och svängde vänster in på San Vicente och parkerade.
Nästa morgon upplevde jag solen i Kalifornien för första gången.
Det var otroligt! Jag bara stod och tittade upp mot solen.
Det var som att...
...den sög ut all rädsla ur mig.
Tänk dig att komma från Philadelphia till L.A....
...och få se skolan där man ska gå...
...ett slott med 55 rum uppe i bergen i Beverly Hills.
Jag fick tillgång till stallen.
Det var som att ingen ville ha dem. De bara stod där.
Och jag fick tillgång till dem. Det var otroligt!
Vilken gåva, otroligt!
Jag använde stallen i fyra år.
Jag fick bygga, bo och äta där. Det var otroligt.
Hej, Fred!
Jag älskade den där stämningen. Ibland satt jag i kulisserna på kvällen...
..och jobbade eller nåt. Jag tänkte mig en hel värld...
...där utanför, som inte fanns.
Men det var en fantastisk värld.
Jag tänkte mig en fabriksvärld runt omkring. Den kändes så verklig.
Ibland regnade det. Jag lyssnade till regnet.
Jag satt i ett rum och tänkte mig hur gatorna såg ut därute.
Det var jättemörkt och fullt av rök.
Det var stora fabriker med gigantiska skorstenar-
-och eld, rök och stål.
Och så bostäder med spetsdukar och fåtöljer med stoppning.
Det var varmt och rören läckte. Jag tänkte på allt sådant.
Jag hade skilt mig från Peggy.
Jag bodde i stallen, och min bror var på besök i Riverside.
Min bror och pappa ville tala med mig.
Jag satte mig och det var mörkt i vardagsrummet.
De sa till mig:
"Sluta med den här filmen...
...och skaffa ett jobb. Du har ett barn och filmen kommer inte att bli av.
Du slösar bort ditt liv." Och så vidare.
Samtalet påverkade mig...
...djupt. För de förstod inte.
Och jag kunde inte tro att de sa så till mig. De var helt allvarliga.
Jag reste mig och gick till min syster i sovrummet. Jag började gråta.
Men det var...
...en sådan sak...
...som jag absolut inte kunde gå med på.
Jag vill att uttrycket i Henrys ansikte...
Gud, det är så verkligt, som att han är här på riktigt!
Uttrycket i Henrys ansikte precis när han ska skära...
"Eraserhead" var för mig en av de bästa...
...och lyckligaste upplevelserna i filmvärlden.
Det jag älskade var dess värld...
...och hur den var min egen värld...
...som jag fick designa precis som jag ville.
Det kostade knappt några pengar, bara tid.
Det var så vackert, hela upplevelsen.
Hela upplevelsen.
Ett mörkt djupt mörker
och prakt överallt.
Den satt i rötterna och under
Och ett träd kom ut
Och sedan ett hus
med stjärnor ovanför
Inuti huset en man med ögon att se med
och långa armar som sträckte sig
Han såg prakten överallt
och när han sträckte sig ut i mörkret
såg han sig själv